Případová práce
•	Zaměření na případ, na jedince, je v oblasti sociální práce často uplatňovaným přístupem. 
Případová práce
•	Zejména v problematice duševního zdraví, vývojových poruch, ve sféře dlouhodobé péče, ve službách pro seniory, pro přistěhovalce, nebo také v péči o lidi nakažené virem lidské imunodeficience HIV nebo o nemocné AIDS. 
Případová práce
•	Přestože je to přístup náročný z hlediska profesionální vybavenosti i osobnostních dispozic sociálního pracovníka, nevyžaduje žádné zvláštní aranžmá a umožňuje operativní rozhodování, pružnost i tvořivost, jež mohou významně přispět k rozpoznání a uskutečnění právě toho postupu, kterým klient vystoupí ze své nepříznivé situace. 
Případová práce
•	Obecně jde o způsob, jak věnovat soustředěnou pozornost člověku, jenž sociální službu potřebuje. 

Případová práce
•	Základem případové práce je pochopení jedince, ale také porozumění rodině, komunitě, společnosti, kultuře a znalost těch sociálně-zdravotnických služeb, které nabízejí možnost zbavit se nedůstojných životních podmínek. 
Případová práce
•	Teoretickou bázi případové práce tvoří vědy o člověku. 
•	Velmi významně k jejímu rozvoji při­spěly dynamická a sociální psychologie, ego psychologie, sociologie, psychiatrie a kulturní antropologie. 
Případová práce
•	Teoretickou základnu případové práce dále rozšiřují teorie učení, teorie socializace, teorie malých skupin, teorie poznání, systémová teorie a některé objevy v biologii a endokrinologii. 
•	I když sociální práce z těchto oborů čerpá, sama pak s nimi tvořivě zachází. 

Případová práce
•	Sociální případová práce se může opírat o teorii rolí. 
•	Sociální role jsou kulturně předepsány. 
•	Každý jedinec se v rámci své kultury nebo v rámci skupiny, ke které patří, identifikuje s tou rolí, která mu náleží. 
Případová práce
•	Lidé využívající sociálních služeb jsou často přesvědčeni, že ve své sociální roli selhali, někdy se cítí neúspěšní v několika svých rolích, nebo dokonce ve všech. 
•	Může tomu tak být jak z hlediska jiných lidí, tak z hlediska nositele role, který nedostojí své představě o tom, jak má vypadat role dobře zvládnutá. 

Případová práce
•	Případový pracovník musí dobře znát možnosti, nabídky a poslání nejrůznějších institucí poskytujících sociální služby, stejně jako způsoby, jak s nimi komunikovat a jak na ně odkazovat klienty. 
Případová práce
•	Nezbytné je napojení na další odborníky, na pracoviště nabízející služby pro určitý typ klientů nebo problémů, ať jde o profesionální, nebo svépomocnou organizaci. 

•	Bez takových kontaktů by se případový pracovník dostával do slepé uličky. 
•	Zprostředkování potřebné služby je jedním z nejvýznamnějších úkolů případové práce. 

•	Úkolem případového pracovníka je zabývat se komplikovanými problémy klienta v celé jejich šíři. 

•	Řeší potřebu odpovídajícího pří­jmu, dostupného bydlení, zajišťuje dostupnou zdravotní péči, rekvalifikaci nebo pomáhá vyhledat zaměstnání a získat sociální podporu, protože systémy služeb jsou často nekoordinované a nepoučený klient se v nich sám sotva může orientovat. 
Hodnota jedince 

•	Případová práce vychází z předpokladu, že cena jedince je nadřazena všemu ostatnímu. 
•	Je tedy postavena výše než zájmy institucí nebo jakékoli hmotné hodnoty. 
•	Proto si jedinec zaslouží péči, ale rovněž úctu, důstojnost a příležitost vyjadřovat svou individualitu. 
Hodnota jedince 

•	 Jedinec má schopnost řídit své kroky, je schopen se rozhodovat, má potenciál určovat své cíle i jich dosahovat. 
•	Jedinec se může rozhodnout, zda bude realizovat své možnosti, nebo zda jich nevyužije a bude jen "přežívat". 
Případová práce
•	Případová sociální práce staví na síle člověka. 
Případová práce
•	To v praxi znamená, že pokud jsme definovali problém, povzbuzujeme jedince k odvaze a k sebedůvěře, pomáháme mu prozkoumávat dostupné zdroje, mobilizovat síly a vyhodnocovat možnosti, které se před ním otevírají. 
•	Jedinec není vůči svému problému bezmocný, ale ani nechápavý. 
Případová práce
•	Většina lidí, kteří se dostanou do krize, hledá nějaké možnosti, jak situaci zvládnout, pokouší se něco podniknout. 
•	Kompetentní případový pracovník pomáhá klientovi orientovat se v dané situaci a vyhodnocovat alternativy řešení. 

•	Důležité je podepřít a zvýraznit to zdravé a pevné, co v člověku je, a komunikovat s tímto zdravým aspektem jeho osobnosti. 
•	Být v kontaktu s jeho silou a schopností, nikoli s bezradností. 

•	Pokud se pracovník zaměřuje na bezmoc klienta, posiluje jeho závislost a očekávání pomoci. 
•	Jestliže se soustředěně zabývá "patologií", může se stát, že bezděčně posílí nemoc. 

•	 Když však klientovi zprostředkuje pochopení, že má kapacitu k řešení svého vlastního problému, a v tomto vědomí jej podporuje, pomáhá mu objevovat nové úhly pohledu a tím nové způsoby řešení. 
Jedinečnost a sebeurčení 

•	Individualita má v sociální případové práci výjimečné postavení. 
•	Neznamená to však, že by musela dominovat za každou cenu. 
•	Někdy je nutno ji utlumit nebo ukáznit, aby byl udržen kurz zaměřený k cíli. 
•	Důraz kladený na jedinečnost člověka umožňuje vidět odlišnosti jedince v pozitivním světle. 
Jedinečnost a sebeurčení 

•	Proces případové práce je zahájen vytvořením vztahu klienta a sociálního pracovníka, dvou individualit, které se setkávají a angažují, aby spolu řešily určitý úkol. 

Jedinečnost a sebeurčení 
•	Hodnotový pojem sebeurčení v kontextu případové práce znamená, že klient je a nadále má být sám sebou. 
•	Jestli klient službu přijímá, nebo odmítá, to je jeho vlastní rozhodnutí. 
•	Ten, kdo volí mezi alternativami, je klient, nikoli pracovník. 

•	Princip sebeurčení znamená, že je pouze na klientovi, jestli se bude v procesu případové práce angažovat, nebo nebude. 

•	Všechny znalosti, dovednosti, informace i zájem nabízí sociální pracovník zdrženlivě, s respektem a úctou ke klientovi, který má vždy právo i potřebu zvolit si svůj směr sám. 
•	Úkolem případového pracovníka je klientovi k jeho sebeurčení napomáhat a snažit se jej získávat ke spolupráci. 
Problémy řešené v sociální případové práci 

•	Případová práce se zabývá řešením takových problémů, které klienta spoutávají a omezují optimální využívání jeho vnitřních i vnějších možností
Problémy řešené v sociální případové práci 

•	Některé problémy vyplývají z prostředí. 
•	Další jsou mezilidské, zejména rodinné; ty tvoří hlavní oblast případové práce. 
•	Další skupinou problémů jsou problémy vnitřní, intrapsychické. 

•	Je žádoucí odlišovat cíle, které sociální pracovník v případové práci sleduje, a postupy, jichž přitom využívá. 
•	Cílem je nejlepší dosažitelné řešení problémů uvedených v předchozím odstavci. 

•	Užívané postupy můžeme rozdělit následovně: 

•	poskytnutí psychické podpory klientovi, vyjádření zájmu; 
•	explorování problému, ventilace klientových pocitů; 

•	přímé ovlivnění klienta, např. vyjádřením pracovníkova názoru, poskytnutím rady, intervencí v konfliktu, zprostředkováním jiné služby; 
•	reflexe souvislostí, zejména vztahů mezi prožitky klienta a tím, co se děje v jeho prostředí, reflexe vlastních reakcí klienta a jejich vlivu na okolí, reflexe klientových motivů a reflexe klientova osobního vývoje. 

•	Praktická práce s klientem je směsí těchto postupů zasahující různé sféry klientova života a sestupující do různých hloubek klientových prožitků. 

•	Sociální pracovník se angažuje v řešení narušených rodinných vztahů zejména tehdy, když problémy v rodině mají vliv na sociální a ekonomické podmínky rodiny: 
•	pomáhá žákům, kteří mají problém využívat možností nabízených vzdělávacím systémem; 

•	v klinické praxi se snaží řešit záležitosti, které negativně ovlivňují působení léčby; 
•	zabývá se vztahem pacienta k jeho rodině i k jeho lékařům

•	• velmi často je nejdůležitějším úkolem sociálního pracovníka dovést klienta k přijetí nějaké služby; 

•	• zjišťuje potřeby klienta, odpovídající služby vyhledává a plánuje jejich využití; pokud klient nabídku přijme, napojuje jej na zdroj požadované služby a monitoruje proces cílené péče. 

•	Většinou je nezbytné vypracovat individuální plán pro každého konkrétního klienta, kterých služeb a nabídek léčby bude využívat, a současně připravit postup mapující, jak jsou služby v daném případě skutečně poskytovány a využívány. 

•	Individuální plány umožňují sledovat postup klienta k dosažení jeho cílů, tedy vlastně výsledky případové práce. 

•	Postup při plánování práce s klientem využívající "externí zdroje", tj. zdroje přesahující možnosti sociálního pracovníka, může zahrnovat pět kroků: 

•	identifikace vhodného klienta; 
•	určení klientových potřeb; 
•	naplánování služeb nebo léčby; 
•	napojení klienta na adekvátní zdroje; 
•	monitorování případu, poskytující zpětnou vazbu o tom, zda a jak jsou služby poskytovány a využívány. 

Hodnocení případu a plán péče 

•	Případová práce je proces, který zahrnuje: 
•	sociální studii, 
•	vyšetření, 
•	intervenci, 
•	ukončení

Hodnocení případu a plán péče 

•	První fáze, sociální studie, je etapou prozkoumávání, ale i důležitých rozhodnutí, např. zda vstoupit do procesu terapie, nebo nevstoupit. 
•	Klient předkládá problém. 
•	Klíčová je jeho motivace ke změně. 

•	Anamnéza, kterou je třeba během první fáze práce s klientem zaznamenat, má zachytit pouze důležité body, neměla by se stát kompletním sběrem dat, pokud k tomu není zvláštní důvod. 

•	Druhou fází je vyšetření. 
•	Je to dynamický a stále se proměňující proces, který prostupuje celým obdobím trvání případové práce. 
•	Jde o přesné vymezení problému a stanovení pracovní hypotézy, která by měla být pouze vodítkem pro potřebnou intervenci, nikoli prostředkem kategorizace nebo nálepkou. 

•	Pracovní hypotéza se proměňuje s měnící se životní situací klienta. 
•	Upřesňují se cíle, které odpovídají klientovým potřebám, ale reagují i na dostupnost služeb. 

•	Třetí fází je intervence. 
•	Intervence neboli terapie začíná vlastně už prvním kontaktem. 
•	Spočívá v rozhovorech, v uklidňování hladiny emocí, ve vztahu, který je zásadním léčebným prostředkem. 
•	Cíle intervence určují klient a pracovník společně. 

•	Ukončení je závěrečnou fází případové práce. 
•	Mělo by být předem dohodnuto, za jakých okolností proces poskytování profesionální pomoci skončí. 
•	Zbytečné prodlužování terapie posiluje klientovu závislost. 
Komunikace s klientem 

•	Pro vytvoření dobrého vztahu s klientem, ale i pro celý proces případové práce je zásadně důležité zvládnout umění rozhovoru. 

Ericksonovské provázení a vedení v rozhovoru 

•	Technika provázení a vedení, sloužící k navození a rozvíjení dobrého a bezpečného kontaktu s klientem, byla popsána a užívána M. H. Ericksonem. 
•	Vychází z předpokladu, že vše potřebné je obsaženo v klientovi, i změna vychází z něj. 

•	Při provázení jde pracovník obrazně vedle klienta jeho rytmem a tempem, drží s ním krok, aby navázal dobrý kontakt a důvěru. 
•	Používá podobného jazyka jako klient, může to být řeč obrazná anebo logická. 

•	Jazykem lze zareagovat i na to, zda jsou pro klienta bližší podněty zrakové, sluchové nebo dotykové a pohybové. 
•	Provázet lze také v rovině paraverbální, klientovi je možné přizpůsobit dechový rytmus i tempo řeči, lze třeba vzdychnout podobně jako on. 

Rogersovský rozhovor 

•	Umění rozhovoru má mnoho směrů. 
•	Jedním z těch zásadních, které jsou zdrojem inspirace pro práci a nadějí pro potřebnou změnu klienta, je psychoterapie rozhovorem, jinak také nedirektivní nebo na osobu zaměřená psychoterapie, podle svého autora nazývaná nejčastěji jako terapie rogersovská. 
Rogersovský rozhovor 

•	To, co je v tomto přístupu nosné a léčivé a čím je charakterizován rogersovský terapeut, je autenticita (pravdivost, věrohodnost, ryzost, kongruence), empatie (vciťující porozumění), reflexe a v neposlední řadě plná akceptace a úcta ke klientovi, tedy vřelost. 
Fáze rozhovoru 

•	Každý rozhovor má svůj rytmus. 
•	Prochází úvodní fází, 
•	fází jadernou
•	 a závěrečnou. 
Fáze rozhovoru 

•	Úvodní fáze slouží k navázání kontaktu, odstranění obav, k položení prvních základů pro důvěru, k vzájemnému naladění komunikujících osob. 
•	Je tu prostor pro získání základních údajů o klientovi. 

•	Oční kontakt obvykle vyjadřuje ochotu angažovat se v komunikaci. Je to jeden z nejvýraznějších ukazatelů vnímavosti a pozornosti. Nedostatek očního kontaktu bývá interpretován jako nedostatek účasti, zájmu a upřímnosti. 

•	Odstín hlasuje rovněž významným vyjadřovacím prostředkem. Příliš hla­sitý silný tón bývá známkou agresivity, tendence ovládat a uplatňovat sílu. Příliš tichý a monotónní hlas zase může vyjadřovat nezájem, odmítnutí nebo rezignaci. 

•	Výraz obličeje jako úsměv nebo zamračenost, přikyvování nebo vrtění hlavou, chvění rtů nebo zčervenání, jsou rovněž důležité zprávy pro pozorovatele. 
•	Lze zaznamenat nejistotu, strach, rozpaky, vztek i nedůvěru. 
•	Výraz tváře čili výraz mimický mj. může prozradit, že člověk něco jiného říká, než myslí. 

•	Ruce začínají mluvit, když zmlknou ústa, řečeno slovy S. Freuda. 
•	Někdy se ruce i paže pohybují intenzivně ve snaze dokreslovat emoční obsah slov, jindy jsou gesta pouhou dekorací mluvy, manýrou, ale i tak jsou projevem energie. 

•	Významná je i pozice těla, stejně jako vzájemné postavení účastníků rozhovoru. 
•	Doporučuje se, aby klient s pracovníkem seděli vůči sobě zhruba v pravém úhlu. 
•	Takové uspořádání poskytuje pocit bezpečí a umožňuje otevřenost. 
•	Sezení čelem proti sobě může provokovat ke konfrontaci. 

•	Oblečení a celkový zjev jsou také významnými součástmi neverbální komunikace. 
•	Styl oblečení, stejně jako účes a celková upravenost o člověku mnoho vypovídají. 
•	Můžeme vnímat barevné vyladění, ozdoby, přezdobenost, chybění detailu, ležérnost i úzkostlivou dokonalost. 

•	Sociální pracovník je pouhý člověk "všem bídám poddaný", nemusí se cítit pokaždé dobře, nemusí mít vždycky na každého náladu, ale musí udělat všechno pro dobrý kontakt s klientem a musí si uvědomovat a korigovat i své neverbální projevy. 

•	Sociální případová práce je propracovaná metoda pomáhající lidem, aby si pomohli sami. 
•	Ani nejodpovědnější a nejangažovanější sociální pracovník nikdy nedělá pro klienta to, co klient může pro sebe udělat sám. 

•	Případová práce má začínat tam, kde se klient právě nachází, akceptovat klienta takového, jaký je, a snažit se do starých problémů vnášet nové porozumění, nabízet jiný úhel pohledu, novou perspektivu. 

•	Literatura
•	Berg, I. K. (1992): Posílení rodiny. ISZ, Praha. 
•	Havrdová, Z., Nováková, Z. (1995): Učební texty pro studenty sociální práce FF UK v Praze. Reme­dium, Praha. 
•	Kopřiva, K. (1997): Lidský vztah jako součást profese. Portál, Praha.
•	 Kratochvíl, S. (1997): Úvod do psychoterapíe. Portál, Praha. 
•	Novotná, v., Schimmerlingová, V. (1991): Sociální práce, její vývoj a metodické postupy. Karolinum, Praha .